Byer kan tilby noe til alle, -
- men kun i den grad de skapes av alle.
Byer er den største oppfinnelsen mennesket har skapt.
Byer har bredd seg ut over kloden på en eksponentiell måte.
Vi urbaniserer mennesker-
- i en takt av 1,5 millioner mennesker i uka.
Om to måneder har byene økt med samme størrelse som Los Angeles.
Så mye har urbaniseringen aldri økt før.
Dette er første gang.
Det som bygges i byer, -
-er endeløse rekker av like høyhus.
Og flere og flere motorveier.
Nå skaper vi byer for nye generasjoner.
Vi må forstå at denne sjansen aldri kommer tilbake.
Man kan bygge byer på ulike måter.
Spørsmålet er alltid hvem som bestemmer hvordan det skal se ut, -
- hvordan byen skal fungere, og hvem som skal bo i byen.
For å forstå hva som skjer i dag, -
- må vi gå til to store personer som kjempet om byen.
Byplanleggeren Robert Moses representerte autoritetene.
Han kom til byen med sin forskjærkniv og skar bort det syke.
Så erstattet han det med modernistiske strukturer.
Man må flytte mange mennesker når man skal fjerne slumområder.
Mange vil ikke like det. Mange er feilinformert.
Som motstander av Moses' likeretting, hadde vi Jane Jacobs.
Jeg har veldig liten tillit til-
- en person som foretrekker å se til det store hele.
Jacobs mente at byer ikke handler om bygninger, men om mennesker.
Det handler om offentlige steder, og det tok hun stilling for.
Hun utviklet en teori om hva som gjør en by bra, -
- og hun var imot den byplanleggingen som Moses sto for.
Det fins en frykt for liv.
De vil forandre disse uforurensede tilfluktsstedene.
De var uenige. Det ble virkelig en krig mellom to motstandere.
Den dag i dag utkjemper vi disse kampene over hele verden.
Når vi ser på alle problemene som urbaniseringen har skapt, -
-innser man at dette er problemer-
-som har eksistert i 100 år.
New York er det fremste eksempelet.
På 1930-tallet var New York verdens beste by.
Det var et spesielt sted. Det sydet av liv på begynnelsen av 1900-tallet.
Da kom de første skyskraperne.
Empire State Building ble høydepunktet.
Men så kom depresjonen.
Under hele 1930-tallet dukker det ene problemet etter det andre opp.
På gata var det et miljø i forfall.
Slumområder, skitt og forurensning-
- som ikke passet inn i den nye, praktfulle byen med skyskrapere.
Byen var overbefolket, hard, skitten, farlig-
-og full av sykdommer.
Jacob Riis' bok "How the other half lives" belyste dette.
Man ville løse problemene ved å rense opp i byen.
Dette er en ulykkelig tid for byen.
Vi har gjort mye for å helbrede sykdommene, og mye arbeid gjenstår.
Da Robert Moses begynte, levde mange i fryktelige forhold.
Han begynte yrkeslivet sitt med å bekjempe de forholdene.
Moses kom fra New Yorks progressive bevegelse.
De ville forbedre byen.
Han skapte offentlige parker og strender-
- for å forbedre livet for de fattige.
Hvis ikke vi renser opp i slummen, -
-vil de områdene råtne.
Problemene kan ikke løses-
-ved å ruste opp gamle boliger.
Det går ikke. Vi må se problemene i øynene.
Krigen mot slummen går framover.
De progressive mente at den eneste måten å løse byens problemer-
-var å rive og begynne på nytt.
Vi innså ikke hvor høy prisen var, -
- og hvor mye vi tapte, før Jane Jacobs påpekte det.
Jane så alltid de mulighetene som fantes i byen.
Hun så tegn på gjenreising, -
- en antydning til kreativitet og oppfinnsomhet.
Det var en livskilde av mennesker som ville bygge en framtid.
Det formet synet hennes på byen.
Jeg elsket å komme til New York. Byen var utrettelig.
Jeg gikk rundt på gatene og ble forundret.
Så mange ulike gater og bydeler. Det var så mye som foregikk.
Hun bodde i Greenwich Village og følte byens puls.
Hun var usedvanlig intuitiv og ekstremt observant.
I New York måtte man ikke være mektig og rik, -
- eller eie mye land eller bygge boliger-
-for å utrette noe.
Man kunne gjøre noe nytt, noe interessant.
Byen har plass til alle slags mennesker.
Hun så New Yorks sjel-
- og hva byen innebar, altså et fellesskap.
Krigen er over
Det mest sensasjonelle som kom etter krigen, var-
- visjonen av en by full av motorveier og høyhus.
En generasjon av idealistiske byplanleggere vokste fram, -
- smittet av modernismens renhetsideal.
De hadde verktøyene de trengte for å feie vekk store områder.
Vi ser problemene, og dere deler dem med flere hundre andre byer.
Hvordan kan vi forbedre byen deres?
Vi bygger boliger, industri-
- og bedre gater og motorveier. Alt dette gjør byen bedre.
Det er en spennende sjanse for byen deres til å bli bedre.
Man mente at myldrende områder-
- der folk var sammen på gatene, og der det var mye fattigdom, -
- var et problem man løste ved å fjerne gatene.
Man ville fjerne "fortauskulturen".
Man ville bygge områder som gjorde det umulig for folk å samles.
Tanken var at de områdene var en kreftsvulst-
-som måtte skjæres vekk.
Byplanleggerne som skapte prosjektene, så alt ovenfra.
De så ned og så enorme forandringer foran seg.
De brukte maskinalderens logikk for å gjennomføre det.
En inspektør noterte hvor slummen og trafikken var.
Så rev de alle hus... Så bygde de store boligområder.
Vi informerer folk om når de må flytte.
Moses personifiserte prosjektet.
Med tanke på hvor mange mennesker vi har flyttet, -
- for å få plass til nye hus... Vi har ikke forårsaket noen skade.
Noen ser det som vanskelig, -
- for de innser ikke at man må knekke egg for å lage en omelett.
Etter andre verdenskrig begynte Moses å samle makt.
Han var parkansvarlig, og han bygde avenyer.
Han ble bygningskoordinator. Han bygde flere tusen leiligheter.
Han ble sjef for ordførerens komité for slumsanering.
Da Moses drev fornyelsesprogrammet, -
- hadde vi revet flere tusen bolighus i byer som New York og Chicago.
Før krigen var Moses som en engel.
Etter krigen ble han problematisk.
I et halvt århundre har han herset med folk i New York.
Alle har forbannet ham, bøyd seg for ham og beundret ham.
Motstanderne hans inkluderer Franklin Roosevelt, Elmer Davis, -
- Walter O'Malley og hundretusener av grunneiere.
Absolutt makt korrumperer, og Moses hadde absolutt makt.
Han hadde enormt mye makt, -
- og han hadde beskyttet seg selv mot innsyn fra politikere og publikum.
Det er en ting å kjøpe en park eller en tomt fra en eier, -
- men det er noe helt annet når det handler om flere hundre grunneiere.
Teoretisk sett, ifølge sentimentale organisasjoner, -
- burde vi forhandle med hver person. Da ville vi ikke kunne bygge noe.
Moses og alle i programmet hadde en felles agenda.
Folk trengte boliger og steder for fritidsaktiviteter.
Bilen kom til USA, og man måtte lage plass til den.
Det var agendaen deres.
Moses sto for en eneste løsning.
Men plutselig kom et alternativ.
Jane Jacobs har skrevet en bok som går imot-
- bruken av bulldosere i moderne byplanlegging.
Jeg begynte å se på byplanlegging, og det var forferdelig og vanvittig.
Da boka hennes kom på 1960-tallet, ble det et kampsignal.
Det var som da Martin Luther spikret opp tesene sine.
Boka er den første overbevisende samlingen av tanker-
- som stiller spørsmål ved hvordan vi tradisjonelt ser på byer.
Hun utforsker stadig ting og oppfordrer leseren til å utfordre.
"Se på hva vi har bygd."
"Områder for lavtlønte som har blitt verre"-
- "enn slumområdene de skulle erstatte."
"Områder for middelklassen, som er kjedelige og likerettede."
"De er isolert fra det vitale bylivet."
"Luksusområder som med sin vulgaritet prøver å dempe sin innholdsløshet."
"Kultursentre som mangler en god bokhandel."
"Kulturhus som alle unntatt uteliggere unngår."
"Motorveier som ødelegger byer."
"Man gjenoppbygger ikke byene, man raserer dem."
Hun utfordret det ortodokse og sa at keiseren var naken-
- i en tid da kvinner ikke fikk komme inn i de rommene.
Man kan se på byer som blomstrer.
Det må finnes et mangfold.
Mangfold når det gjelder arbeidsplasser og mennesker.
Hun mente at man måtte samarbeide med byens innbyggere-
- og den veven menneskene hadde skapt.
Det må finnes områder i byen som brukes mye.
Der folk beveger seg på gata, døgnet rundt.
Jane forsto at nabolag trenger tilknytningspunkter, svinger-
- som skaper et samspill. Det trengs gamle og nye hus.
Med ulike bruksområder døgnet rundt skapes trygghet.
Konstant samspill med nærliggende områder-
- og lett tilgjengelige offentlige steder.
Byen er et stort nettverk.
Hun så disse egenskapene når man bygde i en annen retning.
Man isolerte områder.
Man skapte blindgater og skilte arbeidsplasser og boliger.
Hun forklarte hvordan livet fungerer.
Hun begynte som journalist.
Hun var en skarpsynt observatør av mennesker, steder og byer.
Jacobs begynte å skrive om byer da hun var 18 år gammel.
Hun var sekretær og skrev på fritida.
Hun skaffet seg frilansjobber.
Hun var nysgjerrig. Hun skrev om økonomiske distrikter i byen, -
- om juvelererdistriktet, pels- distriktet og blomsterdistriktet.
Hun solgte artiklene til Vogue.
Hun skrev artikler om det hun så i byen.
"Den beste måten å planlegge byen er å se hvordan folk bruker den."
"Let etter dens styrker og forsterk dem."
"Man kan ikke bruke logikk. Menneskene skaper byen."
"Det er for dem, ikke bygningene, vi må planlegge."
Q Magazine tok inn artikkelen hennes om kumlokk.
Hun oppdaget at de hadde interessante mønstre og tekster.
Ingen kvinner skrev om sånt. Hun ville vite hvordan kloakken fungerte.
Hun var nysgjerrig og kunne skrive.
Hun fikk jobb hos Architectural Forum.
Mrs Jacobs har bodd i New York i 27 år og elsker byen.
Takk, mr Dolvier. Architectural Forum ga meg i oppdrag å skrive om-
- fornyelsesprosjektet som ble gjennomført i Philadelphia.
Vi har oppdaget at et sentralt design-
- som er velutviklet og tydelig, kan ha stor drivkraft.
Det gjør arkitektenes arbeid mer meningsfullt.
Jeg fikk vite hva de hadde tenkt seg, og hva de hadde planlagt, -
- og hva de ville utrette. Jeg skrev entusiastiske artikler.
Alt var bra. Jeg kom godt overens med byplanleggerne.
Etter en stund ble noen av disse prosjektene bygd.
Society Hill er et boligområde. Her gjennomføres en byfornyelse.
Gamle hus hadde forfalt og begynte å bli brukt til annet.
Her var det plass til nye, moderne høyhus.
I Society Hill møtes det gamle og det nye.
Men det fungerte ikke.
Byen reagerte ikke som den burde ha gjort.
Hun er hyperfølsom og føler noe som ingen andre ser.
Hvorfor sto butikkene, som så ut til å gå kjempebra på tegningene, -
-helt tomme og tynte bort?
Det ville jeg spørre dem som er ansvarlige for byplanleggingen.
Det jeg fikk høre, var:
"Folk er dumme. De gjør ikke det de burde gjøre."
Det kom som et sjokk.
Bortsett fra alle teoriene... Hva er det vi ser?
Skal man stole på en teori som er utviklet på et kontor?
Eller stoler man på det man ser?
Ekspertene kunne kanskje ikke så mye som de påsto?
Da kom det en mann til Architectural Forums kontor.
Han var bekymret for østre Harlem.
Byen hadde brukt 300 millioner dollar på å bygge om bydelen.
Han så at problemene var større enn noensinne.
Hun ble vist rundt i Harlem av William Kirk fra allaktivitetshuset.
Han viste henne alt som gikk tapt i området, fordi det ble revet.
Vi spaserte i østre Harlem.
Vi besøkte butikker og kommunale boligområder.
Jeg begynte å forstå, da jeg så alt dette...
Jeg begynte å forstå hvordan ting fungerer.
Mange små detaljer av årsak og virkning.
Hun beskriver det som en åpenbaring.
Det jeg så, var det som skaper byens intrikate systemer.
Det har å gjøre med noe som litt vagt kalles urbanisme.
Byer er fysiske steder. Det er ikke en treg masse.
Forretninger og mennesker reagerer på hverandre og støtter hverandre.
Og der det fungerte, var det mye mangfold.
Ulike typer foretak og forskjellige mennesker-
-som støttet og utfylte hverandre.
Jacobs funderte på hvordan nabolag, gater og fortau fungerer.
Men det hun søkte, var en ny teori om hvordan byer fungerer.
I boka si stiller hun spørsmålet om hva slags problem byen er.
Hun hevder at byen har en organisert kompleksitet.
På overflata virker det komplekst og uorganisert, -
- men det fins en underliggende struktur.
Under kaoset er det balanse.
Det fins en produktiv blanding av funksjoner og organismer.
Hun bruker biologiske metaforer for å vise at det er et økosystem.
Hun skrev...
"For å kunne se orden i komplekse systemer, må man forstå dem."
"Løvet som faller om høsten, en flymotor,"-
- "en dissekert kanin, et skrivebord i en avisredaksjon..."
"Det ser ut som kaos, hvis man ser det uten å forstå det."
"Når man ser dem som ordnede systemer, ser de annerledes ut."
Jacobs forsto at når byer fungerer, kommer det nedenfra og opp.
Et nabolag blir bra når flere tusen ulike aktører, -
- som butikkinnehavere, bareiere og folk som spaserer på gata, -
- spontant fungerer sammen på en meningsfull måte-
-for å skape en bydels personlighet.
Det er ikke planlagt på forhånd. Det handler om organisert kompleksitet.
Levende byer er ikke vakre.
De er rotete, kaotiske og tette, og fulle av mennesker som interagerer.
Døde byer er vakre.
De er forutsigbare og folketomme.
Hvis man forstår byen, er den død.
Levende byer er overbefolket og frustrerende, -
-og det er der drømmer blir sanne.
Byplanleggerne ser ikke de herlige menneskelige egenskapene.
Alt det hun skrev om, ville fornyerne ødelegge.
- Hva vil du gjøre med Harlem? - Det samme som med all slum.
Jeg vil rive ned alt. Det er som en kreftsvulst.
- Skjær bort kreftsvulsten! - Så erstatter du det med noe nytt.
Et ryddig område, lyst og luftig, med nye skoler og parker.
Det er et jævlig stort bidrag jeg kommer med.
I stedet for å følge menneskene, -
- skapte byplanleggerne under etterkrigstiden en abstrakt visjon-
- om hvordan det burde se ut. De fokuserte på et utopisk ideal.
På 1920-tallet dukket det opp en mystisk figur fra Sveits-
-som kalte seg Le Corbusier.
Han regnet seg ikke bare som en arkitekt, men som en visjonær.
Hans ideer om modernistisk byplanlegging-
-oppsto etter en flytur over Paris.
Han så byen ovenfra, som en gud, -
-uten å kjenne byen på gatenivå.
Corb ble fengslet i flyet.
Han skrev at flyturen viste kaoset vi hadde skapt.
Han kom til at vi måtte rive alt og bygge opp byene på nytt.
Le Corbusier ville rive store deler av Paris-
- og erstatte det med store blokker, korsformede bygninger.
Han ville ha store motorveier som skulle gå gjennom grøntområder.
I endene skulle det være store kvartaler med høyhus.
Det ville skape luft og lys, og folk kunne komme ut av slummen.
Han mente at god arkitektur kunne forbedre folks liv, -
- og at folk kunne forbedre arkitektur og skape et perfekt liv.
Corbs planer og modeller slo an hos mange.
Men franskmennene var ikke imponert.
Hans idé om "La Ville radieuse"-
- flyttet til USA, som resten av modernismen.
For å gi oss et glimt av framtiden, -
- har man for verdensutstillingen skapt et bilde av nye bygninger.
I 1939 hadde General Motors en utstilling, Futurama, -
- der man viste supermotorveier. Det ville alle i USA ha.
Her er en by som er planlagt rundt et moderne trafikksystem.
Ombygd og oppfrisket.
Boliger, butikker og industri ligger hver for seg-
- for å skape effektivitet og bekvemmelighet.
Verdensutstillingen i New York i 1939 hyllet Le Corbusiers stil.
Her ser vi hvordan framtiden vil se ut.
En verden vi alle er veldig interessert i.
Det er der vi skal tilbringe resten av livet.
I en framtid som kan bli akkurat som vi vil.
Tegnet av Le Corbusier i 1922
Endelig, høyhus i parken.
Modernismen ble hovedretningen-
- både når det gjaldt kommersiell arkitektur og byfornyelse.
Våre kommunale boliger bygde på en feiltolkning av Le Corbusier.
Høyhusene skulle være kontorbygninger, -
- og rundt dem lå hus med sju etasjer med store balkonger.
Menneskene skulle ikke bo i høyhusene.
Det var et underlig tidspunkt, da en samling av ideer-
- raskt ble forvrengt til noe billig og kommersielt.
Man kunne tjene raske penger på modernismen. Det var billig.
Man kunne bygge enormt mange bygninger veldig raskt.
Det forsto Robert Moses.
Det som mangler i visjonen, er gater.
Gata er jo et sted der man går, og et sted der ting skjer.
Det forsto Jane Jacobs-
- når alle andre mente at fortauet var en tåpelig etterlevning.
"Som alle allerede vet, er en velbrukt gate en trygg gate."
"En forlatt gate er utrygg. Men hvordan fungerer det?"
"Det må være øyne på gata, øyne som tilhører gatas eiere."
"Bygningene, som skal holde boliger og fremmede trygge,"-
- "må være vendt mot gata. De kan ikke vende gata ryggen."
Det hun innså, var-
- at trygghet ikke kommer fra sikkerhetsvakter.
Det som gjør et område godt, er at det er folk ute på gatene.
"Folk må bruke fortauet, for å øke antall øyne der,"-
- "og for å få folk i husene til å se ut på gata."
"Ingen vil se ut på en tom gate. Ingen gjør det."
"Mange finner underholdning i å se hva som skjer ute på gata."
Hun sa at dørvaktene fikk betalt for å holde kontroll, -
- og at det samme kunne skje på barene i West Village.
Da forsto jeg. Ingen trenger å være redde når det er folk i gatene.
Jacobs snur perspektivet.
Hvordan kan noen leve på disse stedene?
At hun snudde på perspektivet, førte henne bort fra vedtatte sannheter.
Robert Moses ville ikke vite hva som foregikk i bydelene.
Han så det bare som et hinder i hans vei.
Folk går hele tiden imot Moses.
Da han ville bygge Lincoln Center, en bro over havneinnløpet, -
- en parkeringsplass i Central Park, en motorvei på Fire Island, -
- eller rett igjennom Washington Square, ble han møtt av motstand.
Folk motsetter seg alt som er progressivt og nytt.
Det vi mente, vi som var aktivister i Greenwich Village, -
-var at Moses var grufull, -
- at han ødela byen, og at han måtte stoppes.
Jane gjorde flere forsøk på å hindre at Moses ødela byen.
Først da han ville dra Fifth Avenue gjennom Washington Square.
Første gang jeg ble bevisst på trusselen fra motorveiene, -
- og hva de kunne gjøre mot New York, var da planene kom-
- om å trekke Fifth Avenue gjennom Washington Square Park.
De ville at bussene skulle gå gjennom parken-
- ned til West Broadway, og endre gatas navn til Fifth Avenue South.
Da ville husleiene stige. Det var et av Moses' prosjekter.
Det var ikke et abstrakt spørsmål for Jacobs. Det skjedde nær hennes hjem.
Det var i den parken barna hennes lekte.
Der lå et campusområde, og der lekte områdets barn.
Denne bydelen var full av mangfold.
Dette er sirkelen. Denne uka er det en plaskedam, -
- men på søndager blir det et møtested-
- for musikere, innbyggere som går tur, folkesangere og turister.
Vi ble opprørt av tanken om en vei, og vi ville redde parken.
Det var da Jacobs ble aktivist.
Alle aktivister var innblandet i å prøve å stoppe det.
De som ledet bevegelsen, var Jane Jacobs og Shirley Hayes.
Shirley Hayes og Edith Lyons var de to kvinnene-
- som startet kampen mot en bilvei i Washington Square Park.
Jeg er imot at det bygges veier over, under eller gjennom parken.
Jane var ikke redd for makthavere. Hun skrev til ordføreren.
"Jeg kunne knapt tro det da jeg hørte"-
- "at du planlegger en vei gjennom Washington Square."
"Mannen min og jeg tror på New York,"-
- "og vi har kjøpt en bolig her, som vi har restaurert."
"Vi prøver å forbedre byen"-
- "mens byen selv planlegger å gjøre den ubeboelig."
Jane var et forbilde for andre mennesker.
Hvis man forstår at motorveien er idiotisk, så kjemper man imot den.
Vi protesterer mot det som påvirker nabolaget vårt.
Hun hadde en herlig personlighet, og hun kunne mobilisere mennesker.
Margaret Mead og Susan Sontag og andre som Jane kjente, -
-ble trukket til denne striden.
Utfordringen er å bygge en by der alle kan leve i trygghet
Vi har for mange kritikere og skittkastere. Det er problemet vårt.
Det er for mange som bare sitter der. Hva bidrar de med?
Hvis man har et problem man vil løse, ringer man ikke dem.
De kan bare stygge ord.
Vokabularet deres er mangelfullt.
Moses var ikke vant til å få et nei. Han skrev brev til innbyggerne.
"Rundt ombyggingen av Washington Square, høres angstskrik"-
- "fra folk som tror at den sixtinske madonnaen ble malt der"-
- "i et kabaretlokale eller i en hemmelig bar."
"De tror at Michelangelos statue av David ble skapt der,"-
- "og at alle som rører de stedene, vil bli henrettet,"-
- "hvis ikke han allerede er truffet av et lyn fra himmelen."
De framstilte Moses som en bølle, -
- og de fikk viktige personer på sin side, som Eleanor Roosevelt.
Jeg mener at hvis man ødelegger parken, -
- ved å dra en stor vei gjennom parken, -
- ville man skade parken, nabolaget og hele byen.
Jeg er ikke imot forandringer. Jeg tror på forandringer.
Men jeg mener at gode tradisjoner bør bevares.
Jacobs var genial når det gjaldt strategier.
Hun hadde intuisjon for fotomuligheter.
Datteren hennes og en venn holdt en båndknyterseremoni.
Det var det motsatte av en seremoni når man klipper bånd.
Under en høring var Moses dum nok til å si:
"Våre eneste motstandere er noen mødre."
Hvordan kunne han være så taktløs? Han så mennesker som betydningsløse.
Hun ble behandlet som en husmor. Hun var selvsagt journalist, -
- men når de ville avvise henne, sa de: "Hvem er den husmora?"
Prøv å angripe en gjeng med mødre.
Han undervurderte hvor effektive de kunne være.
Flere tusen mennesker sluttet seg til.
Det tok flere år, men vi reddet parken.
Det ble uvanlig sterk motstand.
Moses hadde aldri opplevd det. Han måtte skylde seg selv.
Parken var Robert Moses' første offentlige tap.
Det ble et sårt punkt.
Striden om parken ble Janes første seier.
Kort etter den seieren ble boka "Death and Life" gitt ut.
Bennett Cerf, sjefen for Random House, sendte den til Moses.
Moses sendte den tilbake.
"Jeg returnerer boka du sendte meg."
"I tillegg til å være overdrevet og feilaktig, er den også ærekrenkende."
"Jeg henviser til side 131."
"Moses bruker skattepenger"-
- "for å styre dem som velgerne har valgt og regner med.
"Det er en gammel, sørgelig historie om demokratisk styre."
Han ville ikke kjennes ved boka eller Jane.
Lewis Mumford var heller ikke så barmhjertig.
Arkitekturkritikeren Lewis Mumford anmeldte boka hennes.
Han skrev: "Mor Jacobs huskurer."
Han så Jacobs som en søt dame som ville gi byen homøopatiske midler-
- i stedet for å operere, som en ekte lege ville gjøre.
Da boka hennes kom ut, skulle hennes nabolag, West Village, -
- et område som hun hadde pekt ut til et forbilde, -
-gjennomgå byfornyelse.
Moses arbeidet med å bygge flere kommunale boliger i New York.
Før han forlot den stillingen, -
- bestemte han at West Village skulle erklæres som slumområde.
Jeg ble ferdig med boka og tenkte: "Nå kan jeg tenke på noe annet."
Og i tre uker tenkte jeg på andre ting.
Så leste jeg New York Times-
- og så at området vårt skulle gjennomgå byfornyelse.
Hun så ikke seg selv som en person som organiserte kamper.
Hun likte det ikke, men hun visste at hun måtte gjøre det.
Hun var opprørt. Hun sa: "Hva kan jeg gjøre?"
Beboerne er bekymret.
Det fins ikke noe tregere enn våre myndigheter-
-og våre byplanleggere.
De skifter aldri retning av egen kraft.
Derfor må jeg ta saken i egne hender.
Hvis man skulle kunne endre det som ble gjort, -
- måtte borgerne ta tak i det og stoppe byplanleggerne.
Derfor begynte jeg å vie meg til å stoppe byplanleggere.
Hele nabolaget gjorde det samme.
Jane innkalte til møte på Lion's Head, en favorittbar.
Hun sørget for at folk snakket på offentlige møter-
- og fikk alle til å ha på seg solbriller malt med "X".
De brukte sofistikert taktikk.
Hun hadde hatt skrivingen som arbeid lenge, og kunne argumentere.
Vi kjente hverandre. Vi ville ha ordføreren over på vår side, -
-og det fikk vi.
Hun saksøkte New York for å forsøke å stoppe byfornyelsen.
"Nå legger vi ned forslaget om byfornyelse i West Village."
"Ta straks bort den betegnelsen. Hilsen, Robert F. Wagner."
De seiret. West Village ble aldri erklært som et slumområde.
Hun viste folk i Greenwich Village at de kunne vinne mot rådhuset.
De trengte ikke å akseptere byplanleggernes planer, -
- og de kunne la være å godkjenne linjene som ble trukket.
Det som skjedde i Greenwich Village, tilhørte en bølge-
-med motstand mot sentralisert makt.
Hun fikk strategien sin fra andre strider som ble utkjempet.
I løpet av tre år kom Jacobs bok, "The feminine mystique"-
-og "Silent spring".
Miljøbevegelsen, borgerrettsbevegelsen, -
- bevegelsen for bedre byer, feminismen... Alt kom samtidig.
De brukte de samme verktøyene for propaganda og sivil ulydighet.
Nå opplever vi det Jane sto for, som sunn fornuft.
En by som river bygningene sine for å tjene penger, -
- eller bare få noe nytt, gjør noe kriminelt.
En person som bor øverst i et kommunalt bolighus, -
-har jo et fint hjem.
Men han har jo bare utsikt over bolighus og motorveier.
Det er jeg ikke enig i.
De ville ikke bare ha nye bygninger, men en helt annen by.
Robert Moses ville at alt skulle være enkelt og sterilt.
Moses hadde fått hybris.
Ved å bygge om, ville de forandre det sosiale livet.
Hans høyhus i parken-ideer skapte en ny type getto.
De rev hele nabolag i folkets navn, men ikke for folkets skyld.
De ødela folks liv, og erstattet dem med kommunale boliger.
Hvorfor? Jo, fordi at mange tjente penger på det.
Byggherrer og politikere tjente mye penger, -
-og det var raske penger.
Derfor gjorde de det i byer over hele landet.
Flere år etter at Moses hadde begynt med disse byggene, -
-begynte andre byer med det samme.
De brukte Corbusier-modellen.
Man bygde kommunale boliger i hele USA.
Det var store høyhus-
- med lekeparker og hager som så bra ut på tegningene.
Her, i nye hus med romslige gårder, kan de bo.
Her er det wc, strøm, pussede vegger-
- og andre bekvemmeligheter man forventer på 1900-tallet.
Her kan barn leke trygt på gressplener-
-i stedet for i forfalne bakgater.
Vi må sørge for at alle familier får et verdig hjem, -
- et nabolag de kan være stolte av, et fellesskap fullt av muligheter-
-i en by full av løfter og håp.
Men ingen holdt til på de åpne flatene i områdene.
Stedene ble underbefolket.
Det ble raskt veldig farlige steder.
Konsentrert fattigdom. Det var det verste med boligområdene.
Det forsterket fattigdommens sykelige og antisosiale trekk.
Det ble som festninger. Man følte seg innestengt.
Folk ble sårbare. I de kommunale boligområdene var folk redde.
Husene ble bygd for å spare penger, men det skjedde ikke.
De var helt feil for menneskene som havnet der, -
- svarte og ødelagte familier som fikk bo der hvis de var fattige nok.
Byer driver med byfornyelse-
- som innebærer at man flytter alle svarte.
Det handler om mennesker. Det fins ingen enhetlig kultur.
Svarte ungdommer føler ikke at de hører hjemme her.
At man flyttet på svarte ble opplevd som et angrep.
Man ville flytte folk et annet sted, langt unna, -
- til et ugjestfritt sted der de bare kunne dø.
Svarte ble plassert i byens utkant-
- der de ikke hadde det folk trenger for å blomstre.
Man innså ikke at barn ville bo her. Her er det vold og vandalisme-
- som demonstrerer folks raseri og selvforakt.
Før var bydelene kaotiske, men de fungerte.
Folk hadde sosial kapital og passet hverandres barn.
Alt det forsvant. Nå var ikke folk følelsesmessig engasjert.
Folk var bitre over å bo i områder for fattige.
Vinduer knuses av barn som kaster stein. De har ikke noe annet å gjøre.
Her er det ingen fritidsaktiviteter.
Lekeplassene er en hån mot tusenvis av barn.
Beboerne fikk ikke komme med forslag. Noen bestemte at dette var bra.
Det fantes graffiti og narkoproblemer-
- og ting som oppstår når man flytter folk mot deres vilje.
Trodde man at de ville elske disse områdene?
I området Pruitt-Igoe ligger husene langt fra hverandre.
Hvis man hadde veltet husene, -
-hadde man fått fine, lave hus.
Hvis vi gjør sånn...
Hvis man fjerner de høye tårnene fra høyhusene, -
-begynner det å se annerledes ut.
Da ser man igjennom området, i stedet for å se en vegg.
Leieboerne vil ha lave hus, -
- noe som ligner et hjem, noe de kan forholde seg til.
Vi tar dette området-
- og gjør det om til et sted der folk vil bo.
Etter å ha tenkt over problemet sprengte byplanleggerne området.
De sprengte vekk husene.
De kommunale boligområdene ble en stor fiasko.
Overalt der de fantes, har de 30-40 år senere blitt revet.
Man kan ikke få tilbake gatene, butikkene eller det daglige livet.
Sånt tar flere generasjoner å bygge opp.
Det var det man ødela.
Den modernistiske byplanleggingen som Jane Jacobs skriver om, -
- ødelegger byer, og man trekker bilveier rett igjennom byene.
Det forårsaket like mange problemer som byfornyelsen.
Det som har påvirket byene mest de siste hundre årene, er bilen.
Man tok stadig valg om å trekke motorveiene rett gjennom byene, -
- og gjennom nabolag, hvis verdi eliten og byggherrene ville ha.
USA hadde ikke hatt noen økonomi uten bilindustrien.
De må fortsette å produsere biler, lastebiler og busser, -
- og de må ha moderne veier å kjøre på.
Moses' første bud for utvikling er: "Du skal kjøre."
Jane Jacobs var blant de første som sa at bilen ikke kommer først.
Menneskene på fortauene utgjør byen.
Man forstår at byggingen av biler-
- er det viktigste i livet for Ford, Chrysler og General Motors.
Men hvorfor skal biler være meningen med livet for oss andre?
Moses virkeliggjorde en del av den amerikanske drømmen:
"Det som er bra for General Motors, er bra for USA."
Vinneren av vår store pris er Robert Moses fra New York.
Robert Moses er en verdensberømt byplanlegger.
Han kan jobben sin.
I sørlige Bronx bygde han Cross Bronx Expressway.
Det var den mest destruktive beslutningen som ble tatt.
Cross Bronx Expressways historie var omgitt av så enorme problemer-
- når det gjaldt bygging og finans, at det tok 17 år å gjøre den ferdig.
Cross Bronx Expressway ble trukket gjennom hjertet av Bronx-
- og skapte en mur mellom nordre og sørlige Bronx.
Moses slapp unna med hva som helst. Alle politikere sto på hans side.
Han dro inn mye penger fra det føderale veiprogrammet.
De pengene ble delt ut.
Vårt største problem er å bli kvitt beboerne.
Tendensen blant politikere, -
- og blant beboerne, de som påvirkes, -
- er å tro at folk som gjør denne jobben, er usympatiske.
Sånn er det ikke.
Da Moses trakk veien der, -
- ødela han områdets fysiske struktur, -
- så sørsida og nordsida ble atskilt, og han ødela fellesskapet.
Når man fjerner hverdagslivet, butikkene-
- og stedene der folk tilbringer tiden sin, -
- som fortauene, barene og matbutikkene, fjerner man byen.
Som Jacobs sier, flytter man på menneskene og skader byen.
Man må kjempe videre, som alltid når man støter på motstand.
Selv om 2000 mennesker demonstrerer mot en motorvei, -
- hindrer ikke det at vi bygger motorveien.
Mange av problemene i sørlige Bronx kom fra byggingen av motorveien.
Og det ble trafikkaos 15 minutter etter at den ble åpnet.
Moses trodde at han forbedret byen ved å modernisere den.
Men da det viste seg at veiene var dypt destruktive, -
- ble det en strid mellom to motstandere.
På Lower Manhattan ville Moses trekke en vei gjennom byen.
Da hadde støpejerndistriktet blitt utryddet.
Lower Manhattan Expressway skulle ha forbundet-
- Holland Tunnel med Williamsburg- broen og Manhattan-broen.
Da hadde Soho blitt ødelagt. Vi hadde mistet-
- de fineste 1800-tallshusene i New York og i verden.
Motorveiene ødela områdene de ble trukket igjennom.
Hvor skulle det ende? Det ville bli motorveier overalt.
Hva hadde vi hatt igjen av Manhattan?
Hvis man går nedover Canal Street, noe som går fortere enn å kjøre, -
- møtes man av dette, uendelige bilkøer.
Løsningen er Lower Manhattan Expressway, -
- en vei som fører til Manhattans forretningsdistrikt.
Har vi råd til å la en del av byen vår dø av trafikk-køer?
Reklamekampanjen deres ble kalt "Hell's Hundred Acres".
En stillestående del av byen der ingen har bygd noe på 30 år.
Her råder økonomisk depresjon. Behovet er akutt.
Vi må bygge Lower Manhattan Expressway nå!
Presten i kirken i Broome Street-
- hadde hørt om Janes kamp mot Moses, og han ba om hennes hjelp.
Hvordan ville motorveien påvirke området?
Den vil ødelegge området.
Det er det verste med planene deres.
Men kan ikke rive gamle hus og bygge nye-
-og forandre hvordan ting brukes.
De planlegger ikke for framtiden.
Da han ble minnet om motstanden mot hans drøm om en motorvei, -
- fortalte Moses hva som må til for å overvinne hindrene.
Man må flytte folk. Hvis politikerne får stemmene deres, -
- vil de ikke flytte dem. Det jeg har gjort i New York, -
- er å betale mer for at folk skal forsvinne.
De eier ikke boligene sine.
Vi skal jo bygge en motorvei som koster 84 millioner dollar.
Slutt å oppføre dere som ofre. Det er motbydelig.
Det er forferdelig å spille offer og tillate noe sånt.
Man kan ikke gjøre noe alene, men man kan organisere seg.
Hvis man gjøres til offer for en motorvei som bygges for bilfolket, -
-må man kjempe mot det.
- Hvordan påvirker det området? - Det ødelegger området.
Her kan kvinner gå langs gatene og føle seg trygge.
Mennene sitter på kafeene og holder øye med alt.
De vil få tilbake slike områder.
"Til Arthur Hodgkiss fra Robert Moses."
"Lower Manhattan-prosjektet drives gjennom snart. Hold øye med det."
- Vil de snike igjennom forslaget? - Ja.
Hvis dette godkjennes, får vi se at det er sånn det foregår.
- Hvem er det som trykker på? - Det fins bare en person.
De vil bli i husene der de bor.
Det føderale programmet, som gir flere milliarder dollar, -
- avhenger av noen få stemmer. Ellers ville ingenting bli bygget.
Ellers ville vi ikke bygge veier og nye hus.
Ikke bygg motorveien! De bryr seg mer om biler enn om mennesker.
Det er grusomt! Det er urettferdig, og det er ikke bra.
Jeg bor der. Jeg ser biler på gata. Det trengs ingen motorvei.
Skal de kaste meg ut på gata? Jeg er amerikansk borger.
Det er forferdelig å være redd for å bli kastet ut.
De gjør meg syk. Jeg håper at Gud ordner opp i alt.
De skulle behandle saken og godkjenne motorveien.
Jane sa at hun ville reise seg opp og tale mot byggingen.
Jeg gikk fram til mikrofonen. Jeg var sint. De lyttet ikke.
Beslutningen var allerede tatt. De var bare løpegutter.
Vi ville si at vi ikke ville finne oss i motorveien.
Jeg ville gå fram til dem.
Der satt en stenograf med et nytt apparat.
Hun var redd, og hun løftet apparatet og holdt det mot brystet.
Båndene falt ut og rullet over gulvet som konfetti.
Folk begynte å kaste dem opp i lufta. Da fikk jeg en idé.
Jeg sa at uten en protokoll var det ingen høring.
Høringens leder sa: "Pågrip den kvinnen!"
Da jeg gikk ut, sa politiet at jeg var pågrepet.
Politiet var unnskyldende. De visste hvem hun var.
Hun ble anklaget for tre grove forbrytelser, det var lumpent.
Hun hadde ikke skadet noen.
Hun ble en helt, og der snudde politikken.
Vi har hatt et møte i dag-
- og enstemmig bestemt å avslå forslaget om motorveien.
Det var det avgjørende øyeblikket. Moses ble framstilt som en skurk.
Ingen politiker kunne slippe unna med noe sånt.
Lower Manhattan Expressway ble begynnelsen til slutten for Moses.
Moses ble kastet ut av Nelson Rockefeller.
Guvernøren var den første som var mektig nok til å avsløre hans bløff.
Moses truet alltid med å si opp. En gang sa Rockefeller: "Ok."
Da hadde ikke Moses noe valg. Han kunne ikke trekke seg.
Da motorveien ikke ble noe av, flyttet Jane til Canada og skrev.
Mannen hennes arbeidet der, og der slapp sønnene hennes Vietnam-krigen.
Men i Toronto skulle det bygges en motorvei gjennom nabolaget hennes.
Hun stoppet den også.
Planen om Lower Manhattan Expressway ble forkastet i 1970.
Over hele landet gjorde folk opprør mot veibygging, -
-og lignende veier ble stoppet.
Men Lower Manhattan Expressway var forbildet.
Soho kunne ha forsvunnet.
Historien om bygging og ombygging og gjenvinning-
-hadde sett annerledes ut.
Det hadde vært det mest skadelige inngrepet-
- i Manhattans struktur på 1900-tallet.
En by er ikke bare et fysisk objekt.
Byen er levende. Den vil alltid forandre seg.
Vi må takle forandringene, ikke fryse byen i tiden.
Byer i hele verden må ta imot en dramatisk økende befolkning.
Vi må fremdeles diskutere disse temaene, det formelle og uformelle.
Det vil alltid være der.
I Kina urbaniseres store områder av åkerjord-
- etter samme modell som i USA på 1950-tallet, og som var feilslått.
Dagens Kina er Moses på steroider. Moses kunne ikke ha forestilt seg-
- en så stor opptrapping i byggingen.
Historien har overgått ham.
Disse isolerte områdene med flere hundre like kvartaler-
- uten bypreg eller gater... Hvem kan leve der?
Det de bygger i dag, er framtidens slum.
De vil vare i minst 60 år.
Vi forviser framtidige generasjoner til en verden uten håp.
Så store problemer gir en helt ny kontekst-
- der Jane Jacobs' tanker får nytt liv.
"Det er enkelt å skylde byens forfall på trafikken, innvandrere"-
- "eller på middelklassens luner, men det er mer komplisert enn som så."
"Det handler om at vi ikke vet hvordan byer fungerer."
Nå bor det så mange i byene at man må bo tettere.
Men et stort tettbebygd område er ingen by.
Hvis man bygger en by uten offentlige områder, -
- har man ingen by. Det er det Jacobs sier.
Løsninger på byers problemer kommer sjelden ovenfra.
De kommer fra folk som lever med problemene, -
- og som har nye, geniale og annerledes løsninger.
Kreativiteten og ideene som fins i byens nabolag, -
- må gis en sjanse. Myndighetene må gjøre ting på deres måte.
Hvis folk får forme sitt eget miljø, blir de lykkeligere...
og byen blir helt annerledes.
Folk som planlegger de nye byene som skapes, -
- bør ta til seg Jane Jacobs' kunnskap-
- og bruke den når de skaper byer til flere milliarder mennesker.
Jane Jacobs elsket yttertrapper og gater, -
- men hun var også skeptisk. Hun tvilte på gammel visdom-
-og stolte på sine egne øyne.
"Under gamle byers tilsynelatende kaos,"-
- "i de byene som fungerer,"-
- "fins en orden som gjør gatene trygge og byen fri."
"Det er en kompleks orden."
"Den består av bevegelse og forandring."
"Selv om det er liv, og ikke kunst,"-
- "kan vi kalle det byens kunstform og ligne det med en dans."
"Det er ikke en presisjonsdans, der alle sparker samtidig"-
- "og roterer og bukker samtidig."
"Det er en komplisert ballett der alle har sine roller."
"De forsterker hverandre og skaper en velordnet helhet."
Jane Jacobs skrev åtte bøker til.
Hun levde i Toronto fram til sin død i 2006, 89 år gammel.
Tekst: Jan Helge Hordnes www.btistudios.com